Category:Kollár Jozef

Dátum a miesto narodenia
15. 10. 1960 Trnava

Životopis autora
Narodil sa 15. októbra 1960 v Trnave. Vyštudoval žurnalistiku na Filozofickej fakulte UK v Bratislave. V rokoch 1991 – 1992 pôsobil ako reportér mládežníckeho týždenníka Kamarát, od roku 1992 pracuje ako reportér v denníku Nový čas. Žije v Bratislave.

Literárna tvorba - Próza
Nedorozumenie (1994), Medený vlas (1998), Bol som tá smrť, ktorá stála pri dverách a zvonila (2000), Žena v koberci (2004)

Literárna tvorba - Pre deti a mládež
Mestečko pod lopúchom (komiksový seriál, 1989 – 1991, spolu s P. Stankovičom), Nájdi si ma, vymaľuj a dobásni (1995), Srdce čiernej labute (2001), Ponpia a Piapon (2003, spolu s V. Lajčiakovou)

Literárna tvorba - Publicistika
Barnabáš sa dotkol neba – Príbehy iných ľudí (1999), Meky (2002, spolu s M. Žbirkom), Samorast – Môj život s džezom (2003, spolu s P. Lipom), Homošapiens (2003, spolu s M. Nemcom)

Charakteristika tvorby
Jozef Kollár mal za sebou už niekoľkoročnú úspešnú dráhu reportéra a bohaté skúsenosti so slovenskou životnou realitou, keď v roku 1994 vydal knihu poviedok Nedorozumenie. V „postmodernej“ situácii, ktorá ovládla mladú slovenskú literatúru v prvej polovici 90. rokov 20. storočia a ktorej najvýraznejším znakom bol takmer úplný ústup od príbehu či jeho nahradenie citáciou cudzieho príbehu, prichádza Kollár s poviedkami, v ktorých dominuje práve výrazný autorský príbeh. A je to príbeh, ktorý len nefabuluje reálne životné situácie, ale jeho základným znakom je hra s príbehom, pohrávanie sa s realitou, príbeh, v ktorom vládne tajomstvo a stierajú sa v ňom hranice medzi reálnym a nadreálnym, často drsné obrazy životných situácií striedajú surreálne obrazy – nie však v podobe krotkých obrazov a metafor slovenských nadrealistov, ale obrazy a situácie buňuelovsko-daliovskej proveniencie. Surrealistická inšpirácia je najvýraznejšie prítomná v poviedke Sabom Du. V nej nevesta Felícia pozve priateľov na svadobnú hostinu, kde ženíchom je kamenná socha slávneho skladateľa, do ktorej sa osudovo zaľúbila. Na hostinu (na rúbanisku uprostred lesa) prišla Felícia v svadobných šatách, „v ruke držala ružu, ktorej kvet bol obalený v rôsole, spolu s mletou paprikou, korením a hlavou údenej ryby“, a hlavným jedlom na svadbe boli „živé kurence zúfalo behajúce po stole“. Celý priebeh hostiny má fantasticko-snový rozmer a (rovnako ako v zlom sne) vyústi do zničenia nevestinho idolu. Prvky sna, plynulý prechod od reálnych do fantastických polôh príbehu, do priestorov určovaných prednostne iracionalitou a tajomstvom, tvoria trvalé konštanty Kollárovho autorského rukopisu aj v jeho ďalších prozaických knihách. Poviedka Fotografia storočia (tiež z jeho debutu) o fotografovi paparazzovi, ktorý sa v snahe urobiť senzačnú „fotografiu storočia“ neštíti ani vraždiť, otvára ďalšiu výraznú tematickú líniu v Kollárovej prozaickej tvorbe: svet, ktorý ovládajú zmanipulované, po senzáciách, „krvi a sexe“ prahnúce médiá, svet, kde prestávajú platiť tradičné morálne kritériá, kde tlak na zviditeľňovanie a „reality šou“ má zničujúci vplyv na hrdinov jednotlivých príbehov (populárnej televíznej moderátorky v poviedke Havária z knihy Žena v koberci či hollywoodskeho herca Roberta Lawkina v poviedke Nesmrteľný z knihy Bol som tá smrť, ktorá stála pri dverách a zvonila). Treťou tematickou líniou Kollárových próz je súčasná rodina, najmä jej „odvrátená“, konfliktná tvár (kritika ho charakterizovala ako „odborníka na manželské krízy“). Ich základom sú často rôzne nedorozumenia či až základné neporozumenie toho druhého – aj v oblasti sexu, čo môže mať niekedy takmer tragické následky (titulná poviedka z knihy Žena v koberci). Príťažlivé a koncentrované rozprávačstvo Kollár výborne uplatnil aj v knihe reportáží Barnabáš sa dotkol neba, prinášajúcej tridsaťpäť príbehov zaujímavých ľudí, ktorí sa vďaka svojim životným i profesionálnym vášňam (koničkári, vynálezcovia) dokázali „dotknúť neba“, teda ísť po hranicu svojich síl, zvíťaziť aj nad nepriaznivým osudom. Autorský profil Jozefa Kollára zaujímavo dotvára aj jeho tvorba pre deti, v ktorej sa predstavil ako hravý autor, vnímavý voči svetu dnešných detí, predchnutému fantáziou. ?ažiskom jeho tvorby v budúcnosti bude však zrejme rozprávanie príbehov, ktoré – ako to výstižne charakterizoval P. Rankov – „vychádzajú z každodennosti, no prekračujú ju svojou nástojčivosťou. Neposkytujú návod na život, ale kladú znepokojujúce otázky o jeho zmysle“.

Anton Baláž

Preložené diela

Kollárove prózy boli preložené do angličtiny, nemčiny, francúzštiny, poľštiny a bulharčiny.

O autorovi
"Kollár si už na začiatku svojej literárnej dráhy našiel svojský, originálny a vlastne neopakovateľný tón. Jeho prózy fascinujú tým, že sa pohybujú na hrane reality a neskutočna, na hraniciach sna a perfektne odpozorovanej skutočnosti. Autor dôsledne pracuje s náznakom a podtextom, čo všetko vytvára z jeho próz veľmi pôsobivé a príťažlivé celky."

Maroš Bančej "Poviedky z Nedorozumenia, ako to naznačoval už názov, hovorili najmä o nemožnosti komunikácie a pochopenia medzi ľuďmi. Tento motív, či skôr autorská filozofia, sa tiahne aj zbierkou Žena v koberci. Podstatný posun nájdeme skôr vo vyjadrovacích prostriedkoch. Zatiaľ čo v debute Kollár hojne využíval svojské surrealistické a fantastické obrazy, dnes drží svoju imagináciu na uzde. Jeho rozprávanie je civilnejšie a priamočiarejšie, viac sa sústreďuje na pocity a myšlienky postáv."

Pavol Rankov "Poviedka s tajomstvom má v Kollárovom podaní raz nábeh k mysterióznosti, inokedy podobu frašky, drobnej anekdoty, komunálnej satiry, no najčastejšie psychologického príbehu o manželských konfliktoch. V úsilí o posun do iných dimenzií, do priestorov určovaných prednostne iracionalitou a tajomstvom, sú čitateľné Kollárove inšpirácie magickým realizmom."

Dana Kršáková

Autor o sebe Od detstva som rád počúval "jednoduché" príbehy ľudí. Dospelo to až tak ďaleko, že som si ich začal aj sám vymýšľať. Môže za to moja fantázia a sny. Pozeral som sa na svoje a cudzie prežité situácie z rôznych uhlov pohľadu tak, aby vyzerali tajomne a neuveriteľne. Snažil som sa o to, aby pointa vyrazila dych mne, aj čitateľovi. Po rokoch som však pochopil, že je to len moja samoľúba hra s postavami a s príbehom. Skutočná sila a nezameniteľnosť určitého príbehu je v niečom inom: v jeho pochopení a stožnení sa s ním. Len vtedy má šancu prežiť svoju dobu a osloviť ľudí v ktoromkoľvek storočí. K jednoduchosti a čistote príbehu vedie dlhá cesta.

Ocenenia
Cena Ivana Kraska za najlepší debut Nedorozumenie (1994)

Cena Slovenského literárneho fondu za reportáž (1997)

Cena UNHCR (Vysoký úrad komisára OSN pre otázky utečencov) za Príbeh utečenca (2000)